את הריקודים המבוצעים בסרט זה יצר מרס קאנינגהם
.1972-בין השנים 1942 ו
מעולם לא היה לי עניין בריקוד שהתייחס למצב רוח, או לתחושה
או כזה שבמובן מסוים .הביא לידי ביטוי את המוסיקה
,"ריקוד לא "מתייחס .הוא רק מה שהוא
.הוא החוויה הוויזואלית השלמה
:הביא וסנכרן F-U-Z
"קאנינגהם"
!החוצה. מתח
!שתיים. למטה, ולמטה
.למעלה! כן. צעד
.עצור. עצור. עצור
הערב, עולם המחול מקבל את פניו .של מרס קאנינגהם
הוא ביקש שלא נקרא לו "כוריאוגרף אוונגארדי"
,"או "כוריאוגרף של מחול מודרני
לכן אשאל אותו .איך היה רוצה שנקרא לו
.אני רקדן ?וזה אומר הכול-
.לי זה מספיק
הרקדנים שלי ואני ,אנו קבוצה של בני אדם
ואנחנו כאלה על הבמה ,בדיוק כמו במציאות
.בני אדם שנעים בצורות שונות
,אבל איננו נותנים פרשנות למשהו ,אנו מציגים משהו. אנו עושים משהו
ומשאירים את הפרשנות .לקהל שצופה בנו
תפיסתי לגבי התנועה היא .שבמחול, כל תנועה אפשרית
,ממצב נייח לחלוטין, כמובן עד לתנועה המסובכת ביותר
.שתוכל להעלות בדעתך
,הרקע שלך הוא המחול המודרני .זה נכון, מרס קאנינגהם? -כן
?האם פיתחת טכניקה משלך
,במובן הפיזי, או הטכני ביקשתי להרחיב
את אפשרויות התנועה .כפי שראיתי אותן
,לדעתי טכניקת הבלט לרגליים מדהימה
ודברים רבים במחול המודרני ...נפלאים עבור פלג הגוף העליון
ולכן ניסיתי :למצוא דרכים לשלב אותם
להציג גוף גמיש
שמסוגל לבצע .תנועות רבות ככל האפשר
המחול מציב ,בפני הרקדנים אתגר תובעני
שמאלץ אותם להתאמן שעות רבות ביממה
על שכלולו הבלתי-פוסק של כלי
שלמעשה מידרדר .מרגע לידתנו ואילך
מה תכליתו של המאבק ?היום-יומי הנצחי הזה
,בתוך כל זה, בעומק .קיימת אקסטזה
,קצרה, אולי ,ולא תמיד היא משתחררת
אבל כשהיא משתחררת ,זהו רגע של איזון גמור
,כשכל הדברים, הגדולים והקטנים .תואמים בו-זמנית
,זה יכול לקרות בכל רגע ,וכשזה קורה לרקדן
.הוא מחייך בלי שיידע
.אין לזה ערובות, אבל זה קיים
,אנו רואים את זה .ויודעים את זה
,היה לי חלל-מגורים קטן בחזית
.והתאמנתי מאחור
כדי להתחמם .אספתי חתיכות עץ ברחוב
.קפאתי מקור
.התאמנתי לבד
.זה היה נורא
?איך להחזיק מעמד ?ולשמור על הקצב
'שינויים: הערות על כוריאוגרפיה'" "מאת מרס קאנינגהם
אינני חושב על משמעת .במונחים של חוקים
.המשמעת, לגביי, היא משהו פרטי
,במקרה של רקדן ,המשמעת של ללכת לשיעור, למשל
.היא חלק מחייו
.הוא מגיע להבנה הזאת מעצמו
,זה כמו מדיטציה, זו התמסרות .יותר מכל דבר אחר
.למדתי בסיאטל שבוושינגטון
,מר קייג' היה שם .והוא לימד אותנו קומפוזיציה
...זה היה מופלא כל-כך .לא שכחתי את זה
,בשנה שלאחר מכן נסעתי לניו יורק ובסופו של דבר מר קייג' בא גם הוא
ומאז הוא כותב עבורי .את המוסיקה
לעתים קרובות אנשים מגינים על המוסיקה
- 'קולו של ג'ון קייג - בטענה שהחיים הם בלגן אחד גדול
,ומשום כך אנו זקוקים לאמנות .כדי לברוח מהחיים
אני הייתי רוצה אמנות ,שתהיה מבלבלת
מסובכת ולא-הגיונית עד כדי כך
.שנחזור לחיי היום-יום בהנאה גדולה
!דממה? אין דבר כזה
...אין לי מה לומר
.ואני אומר זאת
...זוהי שירה
.כפי שאני זקוק לה
.מרס היקר. אינני רגשן"
אבל אני יושב פה" ליד אחד השולחנות שלנו
ומביט בראי במקום" ".שבו היית לעתים קרובות כל-כך
.ה-20 ביולי, 1944"
,לא שמעתי ממך זה שבוע ארוך"
,מלבד ברוחי" "...וזה מה שמחזיק אותי
.ה-17 באוגוסט, 1944" ?מתי נהיה יחד
"(זה שאין לו שם)"
כשפגשתי את מרס קאנינגהם בראשונה
הוא היה בסיור הופעות בארה"ב .'יחד עם ג'ון קייג
- קולה של קרולין בראון - ,מעולם לא ראיתי מישהו נע כך
באיזון שקט, בסמכותיות חייתית .ולהט אנושי שכאלה
הרופא של מרס קאנינגהם .היה ד"ר לוטמן
ד"ר לוטמן היה זה שרשם למרס
את גלולות הוויטמינים .ואת האבקות לארוחת הבוקר
הוא אמר למרס שיישב ,כשאינו חייב לעמוד
שישכב כשאינו חייב לשבת
.ושיישן בכל עת שיוכל
,קאנינגהם ,שמטבעו אינו יודע מנוחה מהי
.מעסיק את עצמו גם כשהוא יושב
עם עטים ועפרונות הוא בונה לוחות-שנה
ומסמן בעיגול את התאריכים שבהם .נקבעו הופעות או אירועים אחרים
,כשלוח-שנה אחד מוכן .הוא מתחיל חדש
,במשך שנים ,ליד שולחן ארוחת הבוקר
.לימד את עצמו רוסית
זה איפשר לו לשוחח "עם חברי להקת הבלט "בולשוי
בשפתם, לפני שהופיע לפניהם .עם להקתו
הוא למד לסרוג, וסרג לעצמו
את התלבושת הססגונית ."שהוא לובש ב"בריחה מפוארת
פשוט החלטתי לפני שנים רבות ,שאחבר ריקוד בנפרד מהמוסיקה
ואחר-כך נשלב .את הצלילים ואת הריקוד יחד
אז למעשה לא שמעת את המוסיקה ?שהוא חיבר
?הוא ראה את הריקוד שלך .לא-
?ובערב ההופעה תשלבו אותם יחד .אם יהיה לנו מזל-
?מה היו התגובות לזה
:כל התגובות האפשריות מתדהמה מוחלטת של הקהל
.ועד לאנשים שאהבו את זה מאוד
ב-1944, ג'ון קייג' ואני הצגנו .את היצירה המשותפת של שנינו
.זה היה קשה כל-כך
הרגשתי שאני עושה מאמץ .שאיש עוד לא עשה לפניי
1942 ,"טוטם אנססטור" 'מוסיקה: ג'ון קייג
,'סוויטה לשניים' שנות ה-50 המוקדמות
'מוסיקה: ג'ון קייג
כשהתחלתי לעבוד עם רקדנים ,שהיו מיומנים בטכניקות אחרות
.זה לא התאים לי
.לכן החלטתי ללמד
אני חייב לומר שלשיעור הראשון שלי ,הופיעה רק תלמידה אחת
,מריאן פרגר-סימון הנפלאה "?שאמרה: "נו, נתחיל בשיעור
.אמרתי: "כן," והתחלתי
- ברברה לויד-דילי -
,בתקופה שעבדתי איתו תמיד הרגשתי
שמעבר לכל מה שהוא העניק ולמה שעשינו יחד
הוא השאיר לך שפע של מרחב .לעשות את זה בעצמך
אני חושבת שמרס היה מעוניין
במה שאפשר לכנות ,"החסרונות שלנו כרקדנים"
,והוא היסס לתקן אותנו
- ויולה פארבר -
ותיקן רק כשראה משהו .שהרגיז אותו
הוא היה אמן יותר מאשר מורה
שמבקש ללמד אותנו לעשות דברים
.ברמה אידיאלית מושלמת
גיליתי שאני עושה דברים
- ואלדה סטרברג - .שלא חלמתי שאני מסוגלת לעשות
נפתח לפניי עולם חדש .שלא הבנתי קודם לכן
מה שכל-כך קשה בעבודה עם מרס הוא
שהוא דורש ממך שקודם כל תהיה
- גאס סולומון ג'וניור - מי שאתה כאדם
.ואחר-כך, מתוך זה, רקדן
?וכך את מתנועעת .כן-
.ואת יכולה ללכת, או לא
אני מעולם לא אהבתי את התחרותיות
,שכרוכה במחול, לדעתי
.לכן לא שילבתי אותה בעשייה שלי
פעלתי עפ"י ההנחה שכל רקדן הוא אדם
.שניחן ביכולות מסוימות
השתדלתי לאפשר לכל רקדן לגלות לעצמו איך הוא רוקד
.ואיזה מין אדם הוא במצב הזה
,זה לא פוליטיקה, זה ריקוד
אבל הגיוני להחיל את זה כאן .כמו בכל מצב אחר
1953 ,"ספטט" מוסיקה: אריק סאטי
,50-בתחילת שנות ה ...כשהלהקה שלי נוסדה
.לא הקמתי אותה, היא פשוט קמה
פשוט התקבצנו יחד .והשתדלנו להישאר יחד
.זה פשוט קרה כך
פתאום הייתה להקה ,של שלושה אנשים
.60 או שמונה אנשים, או
,לא משנה כמה ,זה רק עניין של פרופורציה
וצריך להביא בחשבון
,את כל האנשים האלה :בכל המובנים
,העובדה שהם בני אדם ,שהם צריכים להתפרנס
.שיהיו להם מקום מגורים ואוכל .כל זה
,את כל אלה עליך להביא בחשבון
וגם את העובדה
שעכשיו אתה אחראי להמציא ריקודים לא רק לעצמך
אלא גם עבור הרקדנים האלה
,ומדובר בלבוש
,לכסות אותם איכשהו
,לעשות משהו בעניין המוסיקה ,מה שלא תהיה
...וכל זה מצריך
זה מצריך משאבים נוספים .שיש לגייס בדרך זו או אחרת
.אז אתה עושה את זה
?אתה מתפקד .כן-
,אתה מוצא דרך לתפקד .או מרים ידיים. -כמובן
?מה אתם עושים בחזרות ?איך כל זה מתרחש
,אנחנו עורכים חזרות ואני עוקב באמצעות שעון-עצר
.אחר קטעים מסוימים
אחד הקטעים שלנו היה ."סוויטה לחמישה"
יכלו לעבור חודשים בלי שנערוך חזרה על הריקוד הזה
,ואז היינו עורכים חזרה עליו ומגלים שהפרש הזמן
בין הפעם הנוכחית לפעם הקודמת .היה 10 שניות לכל היותר
1956 ,"סוויטה לחמישה" 'מוסיקה: ג'ון קייג
,שיטת העבודה של מרס ,עם שעון העצר
שגרמה להלם ,בעולם המחול המודרני
הובילה לכך שללהקה יצא שם ,של "קרה, לא אנושית
,חסרת רגש" ".להקה של רובוטים חסרי הבעה
חשבתי לעצמי: בעולם שמסביבנו
קמו כל-כך הרבה ,אפשרויות מדעיות
שאין צורך לחשוב על מה ינבע ממה .אלא על הנושא השלם
התחלתי ליצור ריקודים ,מתוך מחשבה על האפשרויות הללו
,בשיטת הקומפוזיציה .תוך שימוש באמצעים מקריים
לזרוק ,שלושה מטבעות על התמדה
שלושה מטבעות על הבמה ,או מחוצה לה
.מטבע אחד על דומם או נע
אם מה שיקרה עם האמצעים המקריים
,לא ימצא חן בעיניי
?האם לוותר עליו :במילים אחרות
האם אערב בזה ?את הטעם האישי שלי
."התשובה היא "לא .אני מנסה את זה
.הקהל שלנו היה אמנים
.הציירים האמריקניים הגדולים
.בדיוק אז הם התחילו להתפרסם
.הם היו עדיין עניים
האנשים שאהבו את העבודות שלי
.היו רקדנים ומוסיקאים
- קולו של רוברט ראושנברג -
.כמעט כל השאר ראו בי ליצן
לדרך המחשבה שלהם ביחס למהותה של האמנות
התחברתי הרבה יותר .מאשר לזו של רבים מהציירים
.התיידדנו מיד
.בלי לדבר הבנו איך השני מרגיש
.התחושה הייתה של כמעט-הזדהות
.בוב ראושנברג תיאר זאת פעם
הוא אמר: "יש לנו :רק שני דברים במשותף
,אנחנו חושבים אותו הדבר" ".ושנינו עניים
.זה היה תיאור נפלא
.זה קירב בינינו
האבסורד הזה" ".נחוץ רק על פני האדמה
- איוואן קרמזוב -
"...כל זה בא מדוסטויבסקי"
"משחק מדומה"
1958 ,"פגישה שובבה" 'מוסיקה: ג'ון קייג
.מרס הוא לא אדם שקל לעבוד איתו
,הוא מתעב תפאורות
,והוא מתעב תלבושות
אז נאלצנו לעבוד .כך שהוא לא ירגיש
אמרתי: "בוב, אני רוצה לסחוב כיסא על הגב
".באחד הריקודים שלי" ,הוא הביט בי
:וכעבור דקות אחדות אמר
,אם אתה תסחב כיסא" "?מותר לי לסחוב דלת
".אמרתי: "בהחלט, למה לא
אחד הדברים המדהימים בשיתוף הפעולה בינינו
,היה מין אמון מובן-מאליו
,שבו אף אחד לא ממש אחראי
אבל בתור אחד מקבוצת אנשים .הוא גם לא בלתי-אחראי
זה יוצר תחושה נפלאה
ביחס לאפשרויות .שמעלה החברה האנושית
אינני יודע מה יקרה
,עד שהריקוד יבוצע, נאמר .בהופעה הראשונה
,אני מעדיף להסתכן להשאיר ליד המקרה
,ששילוב הדברים האלה ,שאחדים מהם איני יודע
.יפיק מתוכו משהו אחר
...כל-כך קינאתי בג'ון
"כי ג'ון "לא היה מסוגל לטעות
אבל אני הכנתי תלבושות ...ובניתי תפאורות
,אני תמיד עסקתי ברהיטים
ועל פריט תפאורה או על תלבושת אפשר למעוד
.אבל על תו-נגינה אי-אפשר
ב"חללקיץ" אמרתי ."שלריקוד הזה אין "מרכז
.הבנתי בדיוק למה התכוונת
ידעתי שהם ירקדו גם מאחורי הקלעים
,ותכננתי מעין הסוואה
כדי שאם מישהו מהם יהסס
.הוא יילך לאיבוד ברקע
1958 ,"חללקיץ" מוסיקה: מורטון פלדמן
."עבדנו היום על "חללקיץ
,"ב"חללקיץ
הדגש העיקרי היה העיסוק בצעדים
,שנושאים את האדם דרך החלל
כמו תנועות הציפורים שנעצרות לרגע על הקרקע
ואחר-כך ממשיכות הלאה, או מכוניות
שחולפות בדהרה בכביש מהיר
.ומעל ומתחת לעלי תלתן
,הריקוד כלל סיבובים רבים .וזה הכעיס את הרקדנים
.אני לא יכולה להסתובב" "?איך אפשר להסתובב כל הזמן
הדרך היחידה לעשות זאת .היא פשוט לעשות זאת
המשכתי לעבד את הריקוד ,בכל יום, אחרי הלימודים
,שבועות חלפו ,כולנו עייפנו מאוד
והצגנו אותו לראשונה בהופעה יומית ,ביום ראשון
בתלבושות הייעודיות ועל הרקע (הפוינטיליסטי (ציור בנקודות
,שצייר רוברט ראושנברג
לצלילי מוסיקת הרקע .שחיבר מורטון פלדמן
.הקהל תהה
1959 ,"רון" מוסיקה: כריסטיאן וולף
,שילוב של דממה ופעילות" "...אפשרי
כשהתחלנו, לא רצינו סתם להישאר בניו יורק
ולהגיש תוכנית אחת אולי בתיאטרון קטן
,ואחר-כך, בהמשך השנה .לקוות שזה ישתלם וכולי
.אז התחלנו לנסוע
להקת קאנינגהם" יצאה לסיורים" ברחבי היבשת
."ב"מיקרובוס פולקסוואגן
פעם, כשהגענו לתחנת דלק באוהיו
והרקדנים, כרגיל, ירדו ממנו
,כדי ללכת לשירותים ,ולהתאמן סביב המשאבות
העובד בתחנה שאל אותי
.אם אנחנו קבוצת קומיקאים
".אמרתי: "לא. אנחנו מניו יורק
שיתוף הפעולה האמיתי התרחש .בתוך האוטובוס הזה
'כששיחקנו 'סקראבל ,הייתי צריך לשבת ליד הנהג
עד שבעלה של קרולין בראון אמר שהיא תצטרך לעזוב את הלהקה
'אם לא נפסיק לשחק 'סקראבל .בזמן שנוסעים ללקט פטריות
.זה היה גם כיף !זה היה גם נורא-
,אבל זה מה שיכולנו לעשות .אז עשינו את זה
...ג'ון
.אכלו את זה חיות
...היפולומה או ניאמטולומה .משנים עכשיו את השם
היינו תשעה אנשים ,שהתגלגלו ממקום למקום
זה היה ממש עניין שבטי
.וג'ון היה נדיב מאוד כל הזמן
...הוא ארגן פיקניקים מקסימים, ו
באותם ימים, הוצאות המזון והמגורים שלנו שולמו
.וקיבלנו 25 דולר להופעה. וזהו
,בנוסף .היו שטענו שהמוסיקה בלתי-נסבלת
מישהי כתבה ,שהיא הגיעה לניו יורק מרחוק
ושכדי לעשות את זה .היא נאלצה לקחת בייביסיטר
...פרסמו את המכתב שלה בעיתון ,המבקר פרסם אותו
,ושכשהיא הגיעה מה שהיא ראתה ושמעה
...היה כל-כך גרוע ...איום ונורא-
,היא הרגישה שרומתה :שגזלו ממנה כסף
,הכרטיס .כרטיס הרכבת והבייביסיטר
ואז הוסיף המבקר וכתב שאין לנו זכות
.להתייחס לאנשים באכזריות כזאת
כשאתה וקייג' ערכתם ,את סיורי ההופעות הללו
,בשנים של ההתחלה האם הייתה לכם די אמונה בעצמכם
כדי שלא להרים ידיים ?לאור התגובות השליליות
הדבר היחיד שקובע אצלי הוא
.שאני אוהב מחול. מאוד-מאוד
לכן, לא משנה עד כמה היה המצב ,גרוע, או נואש
יום אחד הייתי מתעורר ומתחיל לעבוד, ומבין לפתע
שזה מעניין אותי ,כמו שעניין אותי תמיד
.למרות הנסיבות
אבל במהלך הסיורים .התחלנו לרכוש לנו ידידים
לא רבים, אבל בכל מקום מצאנו כמה אנשים
.שגילו עניין רב במה שאנחנו עושים
מה שגורם את הסיפוק הרב ביותר .לרקדן הוא ההופעה
.יותר מכל דבר אחר
,לחזרות יש קלאסה מסוימת ,והן מביאות עמן סיפוק מסוים
,אבל לא כמו ההופעות .ואנחנו מופיעים כל-כך מעט
?וכשזה נגמר, מה נשאר
,את חוזרת לדירה שלך, לבד ולעבודה הקבועה האיומה שלך
.ואין לך כלום
.לא חלמתי שזה המצב
,לדעתי ...החשוב ביותר הוא שתמשיך
.להמשיך לעשות דברים
,כי זה לא עניין של כסף או שאין לך כסף או משהו כזה
.אלא ליצור משהו
,איך מעוררים תנועה לחיים ?...עם טכניקה או בלי טכניקה
איך משמרים בריקוד, ולא משנה ,עד כמה למדנו אותו והתאמנו בו
את הפעולה הספונטנית ?שיש בתנוחה של חתול
לגביי, זהו עניין של אמונה מתמשכת
.בהפתעה של הרגע
,מניחים בצד את העייפות ,את הכאבים
את הפגיעות בגוף ובנפש
ומניחים לצורה ולזמן של פעולה יחידה או מורכבת
.ללבוש את משקלם ואת מידתם
.הם ימצאו את ביטוים
"הרפתקה של ביחד"
הזיכרון הראשון שלי מ"משברים" הוא שמרס עיצב לעצמו
...קטעי סולו נפלאים ,היה בהם טירוף
,והמון חומר דרמטי .ולנו לא היו כאלה
:ויולה ואני אמרנו לו
מרס, בריקוד הבא" ".אנחנו רוצות להיות מכשפות
!והוא יצר את זה עבורנו
1960 ,"משברים" מוסיקה: קונלון מנקארו
.אנשים מאמינים למרס הם מאמינים לו לגמרי
כשהוא אומר שהוא מעלה על הבמה ,רק צעדים
.אבל זה לא נכון
.זה לא ריקוד של שני אנשים
,הנשים עושות דברים מסוימים
אבל הוא זה שיוזם .את כל הפעילות האמיתית
,הוא מרים אותי, ונושא אותי .ויש מעט מאוד פנים-אל-פנים
אני חושבת שזה נכון מאוד .לגבי כמעט כל קטעי הדואט
- סנדרה נילס -
:אם אגש אליו ואשאל
מרס, מה פשר" הנפילה האקזוטית הזאת
?של גאס ושלי
"?מה היא אמורה להביע"
הוא יחרחר בגרונו .ויפנה לי את הגב
.הוא ייקח אותה מאיתנו ".הוא יאמר: "אל תעשו את זה-
?לאן אתה מתכוון לפנות .למעלה או למטה-
.בסדר. חכה. עצור
.למטה. זהו
.זה הכול
?זה בסדר
.עכשיו תסתובב, גאס .זהו. לכיוון הזה. כן
.בסדר גמור
.עזבי, סנדרה .הרחיקי את הזרועות
...זהו. עכשיו, סלחי לי
...קשתי את הגב ...תני לי את הזרוע הזאת
!הרימי אותה... זהו
לצערנו, זה אף פעם לא מגיע עם הבנה ברורה
,מדוע בחרו או לא בחרו דווקא בך ...מלבד העובדה ש
מרס הוא כמו צייר .ואנחנו הצבעים שלו
,הוא רוצה צבעים מסוימים .ולפעמים צבעים אחרים
בתוך הלהקה יש תחושה .של אהבה עמוקה זה לזה
מרס לא מסוגל לבטא את זה ,באופן גלוי
.אבל כעבור זמן אתה מרגיש את זה
?הוא לא מבטא את זה באופן גלוי .לא ממש. לא-
1964 ,"ענף חורף"
...סן פרנסיסקו
מדמדומים עד שחר"
"...אני בעולם אחר של הזיות"
,"ב"ענף חורף .הרעיון הכללי היה אפלה
.הנושא היה אלימות
מעניין שאתה אומר שהנושא היה אלימות
כי התרשמתי שאתה לא אוהב .לתת פרשנויות
,הריקוד הזה ,שמשלב בו את איתני הטבע
,מפיק תצוגה אלימה
אבל סוג האלימות שהוא מפיק
.משתנה מצופה לצופה
,אחד רואה בו מהומות ,אחר רואה פצצת אטום
.השלישי רואה מחנות ריכוז וכן הלאה
את התגובה האלימה ביותר לזה .קיבלנו בניו יורק
זה היה לפני שהתרחשו .אירועים אלימים רבים באמריקה
,היום, כשאנחנו מופיעים עם זה אנשים כבר לא רואים בזה אלימות
כי הם יודעים היטב שהם עשויים להיתקל באלימות כשייצאו לרחוב
.או אפילו מצד המושב שלידם
ספר לנו על סיור ההופעות העולמי .שממנו חזרתם זה עתה
התחלנו אותו בשטרסבורג ,וסיימנו בטוקיו
,ובין לבין היינו בפריז, בוונציה
,בווינה ובערים בגרמניה
חודש ימים בלונדון ובשטוקהולם
ואחר-כך .נסענו לפולין ולצ'כוסלובקיה
היינו הרקדנים המערביים הראשונים שהגיעו לשם
.והופענו באולם מול 3,000 צופים
פריז. השליכו עלינו .כמה ביצים ועגבניות
,כשקדנו את הקידה .היה קל להתחמק מהן
הבטתי בעגבנייה הקרובה אליי .והצטערתי שהיא לא תפוח-עץ
.הייתי רעב
.אתם מעוררים מחלוקת גדולה
לא כל קהל מקבל אתכם ?באותו האופן, נכון, מרס
?איך אפשר לדעת מה הקהל יאהב
.כל אדם בקהל שונה ממשנהו
ייתכן שזה לא ימצא חן בעיני כולם .אבל מסיבות שונות
!מספיק עם המוסיקה
!הפסיקו את המוסיקה
,הייתה לי בראש דעה על העולם
,ראיתי מין חץ מתקרב
ראיתי את רמברנדט יוצר משהו ואת מיכלאנג'לו יוצר משהו
ואז ג'ון קייג' יצר משהו
.ורציתי להתקדם. כמובן. זה טבעי
,זו תפיסת העולם של הרנסנס ,תפיסת העולם האירופית
.שהכול מתקדם בקו אחד
,אבל אנחנו לא מתקדמים בקו אחד ...אנחנו בשדה רחב. -כן
.גם אתה יכול להיכנס לשדה הזה
,אובזרוור", יום ראשון" - ה-9 באוגוסט, 1964 -
מרס קאנינגהם ולהקתו" "!פרצו לזירה הבריטית כמו פצצה
,גרדיאן", מנצ'סטר, יום חמישי" - ה-6 באוגוסט, 1964 -
"קאנינגהם מדבר בקול של היום"
,ניו יורק טיימס", ניו יורק" - יום שני, 3 באוגוסט, 1964 -
הרקדנים האמריקניים" "כבשו את הלבבות בלונדון
.עיכבו אותנו בלונדון .כן. -איכשהו-
.מרס פישל, והם אהבו אותנו
!זה כמעט הרס את התדמית שלנו
,מר סרבהאי, מאחמדבאד שבהודו
אחרי שראה הופעה ,של להקת קאנינגהם
שאל את מרס אם הריקודים שלו
.פופולריים בארצות הברית
מרס הסביר שההופעות נערכות
.בעיקר באוניברסיטאות ובמכללות
:מר סרבהאי אמר .לא לזה התכוונתי"
האם אנשים רוקדים אותם" "?אחרי ארוחת הערב
"ניו יורק טיימס" - ניו יורק, שבת, 20 ביוני, 1964 -
"פרס ונציה לראושנברג"
3,200$-אמן הפופ זכה ב" "בעבור הציור הזר הטוב ביותר
איני חושב ששיתוף הפעולה עם בוב ראושנברג
.היה יכול להימשך עוד זמן רב
עבודתו-שלו הייתה עתידה לגזול .את כל זמנו
.טוקיו, 28 בנובמבר, 1964
.מרס וג'ון היקרים" .אני מפסיק לעבוד עם הלהקה
".תודה, בוב"
השיב בחוסר נימוס "ון קייג'ג) סי-יי'ג')
".אני השבתי בנימוס. וזה נגמר"
אלוהים... חצי-שנה .עם אותם 20 האנשים! זה קשה
בכל מקרה, כשבוב עזב עברה עלינו תקופה
שבה התקשורת בין הרקדנים .לבין מרס הייתה חלשה במיוחד
חששנו ממה שיקרה כי מרס היה מדוכדך מאוד
,והאחריות לכול הייתה עליו
.וכל הזמן הזה הוא רקד נפלא
המסע הגדול אל חלל העולם .ואל חלל הנפש, הסתיים
...הלהקה ואני התכנסנו
.הודיתי להם
אך כל מה שאמרתי .רק החמיר את המצב עוד יותר
הטסתי את גופי המעונה .ואת מוחי המעורער לניו יורק
.כתבתי לג'ון שני מכתבים
,איני רואה סיבה להמשיך" .עם כל הגועל והעוינות האלה מסביב
...אני חושב שאחזור ואתחיל שוב"
עם מי שלא יהיה" ".ועם מה שלא יהיה
1968 ,"יערגשם" מוסיקה: דיוויד טיודור
- קולו של אנדי וורהול -
!כמה זה יפה! באמת
!והם נצחיים, כי הם עולים לשמיים
!זה פשוט פנטסטי
אחת החוזקות
שמאפיינות את הלהקה הנפלאה הזאת היא יכולתה
,למשוך אליה, לשיתוף-פעולה מלא
אמנים ויזואליים ומוסיקליים מהשורה הראשונה
כמו קייג', וורהול, ראושנברג .וג'ספר ג'ונס
מר ג'ונס מפקח ,על הגימור לתלבושות
והכריות הכסופות של אנדי וורהול
משוטטות על הבמה כמו עננים .שמחפשים להם בית
האם אתה רואה ?את עבודתך כאוונגארד
אינני משתמש במילה הזאת .ביחס לעצמי. אף פעם
אבל אתה אומר שאתה יוצר ?ריקוד חדש. איך היית מתאר אותו
.אינני מתאר אותו .אני פשוט עושה אותו
.עשי את זה יחד איתי
...ימין, שמאל, ימין, שמאל
...רגל, גב, פנים למעלה, למטה
...אחת, ארבע, שבע, שמונה
...שלוש, ארבע, שש
מותק, כל מה שאני עושה !הוא כנראה לא בסדר
.לא. זה שום דבר
,ו-אחת, שתיים, שלוש ,אחת, שתיים, שלוש
,ארבע, חמש, שש .שבע, שמונה, תשע
,13 ,12 ,11 ,10 ,16 ,15 ,14
.22 ,10 ,18 ,17
- קאנפילד", 1969" - ,חמש, שש, שבע, שמונה, תשע
- קאנפילד", 1969" - ,14 ,13 ,12 ,11 ,10 ,17 ,16 ,15
.22 ,19 ,18
,חמש, שש, שבע, שמונה, תשע
,14 ,13 ,12 ,11 ,10 ...24 ,19 ,18 ,17 ,16 ,15
,חמש, שש, שבע, שמונה, תשע
,14 ,13 ,12 ,11 ,10 ...25 ,19 ,18 ,17 ,16 ,15
,חמש, שש, שבע, שמונה, תשע
,14 ,13 ,12 ,11 ,10 ...26 ,19 ,18 ,17
,חמש, שש, שבע, שמונה, תשע
,14 ,13 ,12 ,11 ,10 .26 ,19 ,18 ,17 ,16 ,15
?עצור! בסדר
לפעמים נדמה לי שהרקדנים מרגישים צורך עז
,לתקשר אתך באופן ישיר יותר .אבל הם מתאפקים. -כן
.זה יוצר אצלם קונפליקט
הם צריכים להתמודד עם המצב
.ולמצוא את הדרכים לכך בעצמם
...סלח לי
.בדיוק על זה אני מהמר
?"על זה אתה "מהמר .כן-
.זה לטובה, לא לרעה
...אני יודע שזה לא תמיד עובד
אבל אני חושב שרוב הזמן .זה כן עובד
כלומר, אני מעמיד אותם במצב
שהם צריכים להחליט החלטות במקום שיהיו תלויים
,ב"עכשיו תעשה את זה ".עכשיו את זה ועכשיו את זה
.סלח לי, אני חייב לעלות למעלה .בבקשה-
בהיותו מודע לפעילויות הרבות
"של "להקת המחול מרס קאנינגהם
שאל ג'ים קלוסקי את מרס
.אם הוא מרגיש כמו פטריארך
.‏2,000 דולר מהקבלן...
.‏5,869 דולר ו-90 סנט
נשארים לנו .‏23,355 דולר ו-10 סנט נטו
.מרס אמר: "לא
אני מרגיש" ".כמו צופה מהצד שנלכד
מעולם לא חשבתי .שהמחול הוא הדגולה באמנויות
."יש בו יותר מדי דברים "נחותים
יותר מדי רגליים שמצריכות טיפול
.והמון זיעה ועבודה קשה
!אבל כשזה תופס... זהו
זה נצרב לך בזיכרון .ואתה מתפתה מחדש
1970 ,"צעדים" מוסיקה: כריסטיאן וולף
פער הגילים בין מרס 50-לבין הלהקה שלו בשנות ה
.לא היה גדול כמו שהוא היום
"ההיבט של "כולנו משפחה אחת .כבר לא קיים היום
הם לא חולקים את חייהם זה עם זה .באותו האופן
,הם לא אוכלים יחד
...לא משחקים יחד
האדם שהופיע אז על הבמה .היה יותר "אדם" מאשר היום
היינו שונים זה מזה .והוא ראה את ההבדלים בינינו
אני חושבת שהיום מעניין אותו יותר ,לתזמר" קבוצה גדולה של רקדנים"
וברוב הריקודים הם פועלים .כקבוצה. כלהקה
1970 ,"יד שנייה" 'מוסיקה: ג'ון קייג
...מרס עובד כבר שנים רבות כל-כך
אחדים מהרקדנים הטובים ביותר ,שעבדו איתו
,למשל קרולין בראון וויולה פארבר
.ובאחרונה גם ואלדה סטרפילד, עזבו
כרגע, הלהקה חדשה כמעט לגמרי
.ועם זאת, זה נפלא
.זה מפני שאתה חייב לאפשר לכולם
.לכל אחד יש יכולות
לכן אני משתדל לא לחקות את קרולין
,אלא למצוא דרך חדשה
לאפשר לכל אחד מהם .להיות מי שהוא
.אם יהיה לי מזל, זה יקרה
.אני סומך על זה
אני רק רוצה לומר
שאני אסיר תודה ,על הרקדנים בלהקה שלי
ועל העובדה שהם סבלו אותי
.ועל כל הדברים שעשינו יחד
.הם הגיבו נפלא
בתחילת שנות ה-70, כל החברים ,המייסדים של הלהקה עזבו
וסימנו בכך סופו של עידן .וראשיתה של התחלה חדשה
מרס קאנינגהם המשיך לעבוד
,2009 עד למותו בשנת .90 בהיותו בן
ב-70 שנות הקריירה שלו יצר קאנינגהם 180 ריקודים
והופיע יותר מ-700 פעם .ברחבי העולם
הוא היה אחד הכוריאוגרפים המקוריים
.ורבי ההשפעה ביותר שידע העולם
לזכר דיוויד ווהאן (1924–2017)
כתבה וביימה: אלה קובגאן
:הביא וסנכרן F-U-Z